På den 16. dag befandt vi os lige under 58 grader sydlig bredde.
Nattehavet lyste op, og i betragtning af vores position og himlens kulde -
- forekom det os lidt besynderligt.
Måske var lyset her ikke lige så stærkt som ved Kap.
Man så kun enkelte lysglimt.
Ved middagstid viste termometeret 33,5 grader.
På hele dette stræk havde vi kraftige vinde -
- og vi så tit søgræs og tang -
- og en hel masse havfugle.
På det sidste har vi moret os over nogle store grå måger...
... der gik til angreb på en stor, hvid albatros.
På trods af sit store vingefang kunne den ikke undslippe.
Da de havde indhentet den, gik de til angreb på mavepartiet...
Hit med den bog! Jeg skal lære den dovne hund!
- Jeg havde ikke hørt noget! - Skrub ud!
- Giv mig den bog! - Jeg havde ikke hørt dig.
- Ikke bogen, far! - Ud!
Næste gang jeg tager dig i at drive den af, får du prygl!
Hit med den bog!
Så længe du bor under mit tag, skal du gøre, som jeg siger!
Hvor løber du hen?
Skal du nu også forsvare den lømmel?
Altid er der ballade...
Han tror jo, han er indianer, den tåbe.
En fortælling om længsel
Onkel...
Hvad er der?
I dag -
- den 1. april -
- i det Herrens år 1842 -
- i Schabbach...
... begynder optegnelserne.
Jakob Adam Simon...
... søn af smedemester Johann Simon -
- og hans hustru Margarethe, min kære moder.
Ansporet af en indre stemme, der byder mig at se verden -
- som den er beskrevet i bøger og oplevet af tapre rejsende.
Jeg vil især studere fjerne folkeslags sprog.
Det er fuldmånens skyld, hvis du ikke kan sove.
- Det er fint, bedstemor. - Pas på med, hvad du drømmer om.
Drømme har det med at gå i opfyldelse.
Således vil jeg nu -
- betro denne bog -
- ethvert af mine skridt og beslutninger ...
... indtil jeg står ved det ocean, der skal føre mig til den nye verden.
Søvnen havde det med at svigte mig.
For mit øje så jeg skarerne af mænd og kvinder -
- tjenestepiger og børn...
... der i de år forlod deres hjemstavn.
I lange rækker bevæger deres skygger sig mod de brusende have -
- og videre til den nye verden.
"Hvorfor?" spørger mit længselsfulde hjerte.
"Hvorfor forlade hjemstavnen for altid?"
Nøden her er jo ikke vedvarende -
- og lykken tilsmiler kun sjældent udvandrerne.
Hvorfor står der overalt højtbelæssede vogne -
- parate til at forlade gyderne og gårdene i Rheinland og i Pfalz?
Ja, tilsyneladende i hele Europa.
Så er det nu. Kuhn-brødrene udvandrer.
Alle tre.
Mange tøver om aftenen og sværger at forblive i deres senge -
- men vågner op med tanken om at rive alt op med rode...
... for at følge tidens kald.
Et kald, der er stærkere end vores egen vilje.
Herren velsigne dig.
Herren lade sit åsyn lyse over dig.
Herren løfte sit åsyn på dig og give dig fred.
Vær velsignet. Amen.
Så er der afgang!
Fader vor, du som er i himlen.
Helligt vorde dit navn, komme dit rige, ske din vilje -
- i himlen som på jorden. Giv os i dag vort daglige brød -
- og forlad os vor skyld, som også vi forlader vore skyldnere.
Det er de sidste.
Tænk engang, mor.
De har marker, der er 500 gange større end her.
Og det er aldrig vinter.
To gange om året kan man høste korn og majs.
Og hvede. Ved Rio Grande!
Den største skov ligger nordpå.
Den er 100... Nej, 1000 gange større end hele Hunsrück.
Hvor har du det fra, Jakob?
Jeg bliver helt underligt til mode, når jeg ser dig i øjnene.
Der er noget i dit blik, Jakob.
Jeg ved ikke, hvor du har det fra.
Det er bare et par bøger, mor.
- Der findes mange tusinde af dem. - Nej, Jakob.
Du var allerede anderledes, da du var lille.
Du sad og gloede lige ud i luften.
Bedste sagde:
"Pas på, at knægten ikke dør ung."
"Sådan som han stirrer ind i den anden verden."
Sådan ser far det ikke.
Med sang har vi budt foråret velkomment.
Må vi med Guds hjælp endelig få den fortjente løn for det hårde arbejde -
- og få en god høst.
Efter syv magre år følger med Guds vilje de fede år.
Syv års nød med misvækst, mørke -
- og dødsfald blandt mange af vore små børn ligger bag os.
Sætningen: "Gak ud mit hjerte og søg glæden" -
- er af nogle af os blevet opfattet som en opfordring til -
- at finde lykken på den anden side af verdenshavet.
Men Guds Paradis ligger selv ikke i Brasilien og flyder på gaden.
Skæbnens veje er utallige og dragende.
Snart vender min bror Gustav hjem fra Hans Majestæts infanteri i Wesel.
Han gør militærtjeneste som hovsmed for dragonerne.
Han tjener den prøjsiske konge -
- der har glemt os alle og ladt os i stikken.
Også for at kunne tjene en bedre herre, nemlig friheden -
- er jeg fast besluttet på, inden året er omme -
- at forlade min troløse, frihedsknægtende hjemstavn -
- og i stedet opsøge det drømmerige -
- som bøgerne og rejsebeskrivelserne beretter om.
De er i kirke.
Det er dejligt, at du er tilbage, Gustav.
Goddag, bedstemor.
- Jeg er så træt. - Bare sov.
Du er jo hjemme.
Onkel!
- Gustav er kommet hjem! - Ja. Nu er tiden oprunden.
Verden går under. Men ikke for mig.
Det står allerede i min søsters testamente.
Hun trykkede Napoleon i hånden -
- og hæklede hans ligskjorte.
- Og hungersnøden... - Ja.
Den har vi kendt siden den falske kejser.
Men os schabbachere kunne ikke engang svensken tvinge i knæ.
Det er 200 år siden, onkel.
- Når verden går under... - ... sker det på en søndag.
Mens vi alle er i kirke. Det er jeg sikker på.
Onkel, hør efter. Gustav er kommet hjem.
Når de alle sammen er i kirke -
- og Herren kigger ned fra himlen -
- så glemmer han ikke nogen.
- Og så får de lov at betale! - Han sidder i køkkenet!
De venter på os.
Lader din far dig endelig være?
Kom hjem nu...
Besejrer alle bjerge. Vores republik.
Og alle røverne -
- i deres slotte og borge -
- får regningen at se.
Så skal de betale. Der bliver ingen pardon.
- Du tager mig med til indianerne, ikke? - Ja, onkel.
- Og så lærer du mig at læse? - Ja.
Så læser vi alle de bøger, jeg har gemt til dig.
Det lover jeg dig, onkel.
Kom her, Margotsche. Hils på Gustav.
Han har været soldat i næsten to år.
Margot!
Dit skrog! Dit afskyelige skvat! Djævleyngel!
Stupide krøbling!
Du er Djævlens værk!
Med din klumpfod...
Den onde selv er din far. Det har vi altid vidst.
- Min far døde under krigen. - Hvilken krig?
Napoleons? Der var der ingen, der havde tænkt på dig endnu.
Godt, at du er tilbage.
Nu bliver alt bedre.
Giv agt!
Jakob, gamle jas... Har du holdt stillingen?
- Du er blevet stor. - De kalder ham Indianeren.
Hvor er Lena?
Er der sket hende noget?
Din søster giftede sig med en mand fra Mosel.
En statelig karl!
Protestant eller katolik... Bare han er anstændig!
Hun bor i Wolf an der Mosel.
Hendes mand er vinavler og hedder Zeitz.
Du kender ham ikke.
Og den lille katolske bastard -
- hun render rundt med i maven, vil vi ikke se her, vel?
- Du har ret. - Hytteost!
Fold hænderne.
Alle øjne er rettet mod dig, oh Herre. Du giver os føde i rette tid.
Du åbner din hånd og velsigner alle levende væsener. Amen.
I følge cayucachúaernes tro bringer det uheld, hing-ti-túyu -
- at tale om ting, der for længst er overstået eller endnu ikke er sket.
Hvis de alligevel gør det -
- bruger de enten ikke nogen tidsangivelse eller såkaldt anetid.
Det er kun indianere, der må bruge anetid -
- for det er også den såkaldte hellige fortælletid.
For eksempel: "Sted, hvor solen står op".
Kla-kulo.
- Nu skal du se. - Her er vådt.
Det er kun godt.
Hjælper det virkelig? Lover du det?
Jeg sværger. Jeg har selv prøvet det. Om aftenen var det hele væk.
Se.
Vi skal klæde os af. Og synge sangen.
- Det er koldt. - Det er fint. Kom.
Kan du huske sangen?
Vi går aldrig, nej, aldrig, nej, aldrig, vi går aldrig, nej, aldrig mere hjem.
Ikke før alt kradseriet er væk.
Før går vi aldrig, nej, aldrig mere hjem.
Ved du, hvad jeg har tænkt på?
En smuk prins.
Med en kårde forneden.
- Du må ikke kigge! - Vend dig om!
Nu må du godt kigge igen.
- Afslører du os nu? - Nej. Aldrig.
- Aldrig? - I al evighed aldrig.
Det er bare, fordi Florinche skal af med sit udslæt.
Den fandt jeg. Det er en flyvefjer fra Falco rusticolus islandus.
Oppe på bjerget.
Vil du have den?
Er det en kærlighedsroman?
- Nej. Den handler om troperne. - Troperne? Er det en sygdom?
Troperne er nogle breddegrader...
Det er der, hvor man ved middagstid får sin skygge lige ned på fødderne.
Troperne.
Florinche! Hvor er du fjollet! Bliv stående!
Troperne!
- Du må beholde den. - Den er smuk.
- Fra en Rusticulus oswaldus romandus. - Falco rusticolus islandus.
Den kommer fra det høje nord. En jagtfalk.
Hos cayucachúaindianerne hedder den klu-i-kl.
Men andre fugle er mere kulørte.
Du kan ikke forestille dig, hvordan fuglene i Sydamerika ser ud.
Nogle er små som hvepse, og andre er lige så store som...
Som dig. Kondoren, for eksempel, eller pelikanen.
- Troperne. - Florinche, du er fjollet!
Du er selv fjollet.
Ubehageligt var også vores første møde med sandlopperne.
Disse insekter udsøgte sig især vore hæle og tæer -
- for at lægge deres æg under vores hud.
Jakob!
Nu er du på den!
Kom så ud!
Din dovenlars! Ind i smedjen med dig!
Hit med den bog!
- Færdig? - Ja, vi er færdige.
Skal vi ikke være glade for, at knægten kan noget?
Hvad kan han? Ti tommelfingre og mere doven end et glas dovent øl!
Gid jeg kunne læse.
- Far har ret. Jeg dur ikke til noget. - Vi må arbejde for føden. Se din bror.
Ikke, Gustav?
Florinche?
Florinche, hvor er du?
Der var ikke en eneste, der så os, hvis vi tog alt tøjet af nu.
Det er ikke nødvendigt. Se.
Der er slet ikke noget udslæt!
Der er ikke noget at se. Det hjalp.
Vi kan stadig tage tøjet af.
- Jeg ville dø, hvis nogen så os. - Mener du, hvis indianerne kommer?
Eller prinsen.
Ulven går gennem kornet.
Sniger sig gennem det høje græs.
Og æder -
- jer små piger...
... hvis ikke I tager jer i agt.
Florinche!
Der er han!
Er I stedkendt?
Nå, skød han genvej over Koppenstein?
Klipper, granit... Den lærte Napoleon også at kende.
- Ja og nej. - Nauert!
Kom lige her og se. Gustav.
Jeg har ikke brug for jer længere. Værsgo.
Som tak.
Giv dem en hånd.
Det er den unge baron fra Gemünden.
Tag dig af hestene. Ellers bliver far ond i sulet igen.
Er I ikke de to piger fra slibemøllen nede ved Kirchwiller?
Jettche er. Jeg kommer fra Morschs garveri nede ved Fischbach.
Åh ja.
Hjalp det?
- Måske ses vi igen. - Hun har også stadig fjeren.
Og Deres onkel, baronen... satte De ham af i Kreuznach?
Nej. Han sendte mig dertil -
- fordi hans hustru er der på kurophold.
Den passer.
Det er lige noget for dig, hvad? Det er ikke så udmattende som smedjen.
Kan han læse det?
Ja.
Det er spansk. Det betyder noget hen ad...
"Natten efter at jeg har talt med ham om dagen -
- kommer der en kraftig vind, og blæser dele af taget af.
Så blev de vilde vrede på mig. På deres sprog sagde de:
Hua-ka atra-aku. Sti-sche santi-kulu hem."
Det er xancaráu-dialekt. Det betyder noget i stil med...
"Det onde menneske, den hellige, får vinden til at komme nu."
Han mener bogen, jeg holder i hånden.
Han er da lidt af en troldmand!
Stille og roligt...
Langsomt, eller du ender som pølse!
Og hvad betyder det der?
Det er engelsk.
"Da vi i tidligere hæfter har bragt oplysninger -
- om forholdene for slaverne i plantagerne..."
- Det er min far. - Hvor gemmer du dig?
Det bliver seks sølvgroschen, hr. baron. Hjulet er bedre end før.
Det er så sandt, som det er sagt.
Opbevar den for mig til næste gang.
Det er det rene volapyk for mig.
Far...
Far.
Har du hørt det? Florinches brødre vil også udvandre.
Jeg ved, hvad du vil sige.
Men du skal ikke bekymre dig. Jeg bliver hos dig.
Og hos mor. Ellers ville du jo ikke have nogen, der forstod dig.
Du skal ikke være bekymret.
Og jeg har heller ingen hjertenskær endnu.
Hvad synes du?
Dejligt.
Så langt væk det er.
Uendeligt.
Man kunne blive ved med at vandre ind i det.
Over havet og videre.
Det ligner himlen.
Det holder aldrig op.
Paradiset.
Da vi var børn, var det tit min tre år ældre bror, Gustav -
- der viste vej om natten, når vi skulle gennem landsbyen.
"Når man ikke kan se noget, må man have verden i hovedet -"
- sagde han. Han mente nu bare husene -
- og hullerne i vejene, så man ikke faldt i dem.
Men jeg ser hele verden som en nat, der er overalt -
- og som skal oplyses inde i alle menneskers hoveder -
- så vi kan bevæge os gennem natten som indianere.
Maren er her igen! Den rider dig, når du sover.
Og finder vi ikke kloge mennesker overalt?
Og kan vi ikke lade dem vise os vej -
- så snart vi kan tale deres sprog og kan udspørge dem?
Hvordan man tiltaler et stammemedlem...
For eksempel høvdingen, der taler til den gravide kvinde:
Tamjuk watuksch-talem hanya ktekel.
Eller den gravide kvinde, der taler med høvdingen:
Tamjuk haimya takel sikta tuk chat yokel.
Fodnote: Medlemmer af en stamme og fremmede bruger første sætning.
Derved understreger de deres store respekt for høvdingen.
Min mor er stadig ikke i stand til at læse og skrive.
Det kan de andre bønder -
- og generationer af flittige forfædre heller ikke.
Hun beskyttede mig.
Eller gav mig sjælefred, som vi kalder det.
Når jeg troede, jeg var en fugl, hånede hun mig aldrig.
Hun rådede mig sågar til ikke at glemme mine flyvefærdigheder -
- på grund af dem, der misundte mig dem.
Således kan jeg takke hendes visdom for -
- at jeg ikke lod mig indfange af dem, der klæber til jorden.
- Det er de store. - Godt.
Vi graver kartofler op.
Hvor dum tror du, jeg er?
Johann! Nej, Johann!
Ikke engang militæret gad have dig! Forsvind!
Jeg vil ikke se dig igen! Sådan en gang svindel!
Vores indianer! Ham fanger du ikke!
Jeg skal vise ham, hvad arbejde er. Om det så bliver med kniplen!
Fürchtegott!
- Har De set min mand? - Her har ikke været nogen.
Fürchtegott Niem fra slibemøllen i Kirchwiller.
Han har ikke været hjemme hele natten.
Hjælp mig med at lede.
Jeg kender Jettche, Deres datter.
Er det Deres mand?
Fürchtegott!
Kom op af det vand!
Kom.
- Fru Niem, hold hjulet! - Jeg kommer!
Kom, hr. Niem.
Fürchtegott...
Det er tolv år siden, at min mand holdt op med at tale.
Han har ikke sagt et ord siden.
Tolv år!
Tænk engang.
Jettche er her ikke. Når man skal bruge hende, er hun væk.
Hun er nok sammen med sin veninde fra det stinkende garveri!
Hun kunne godt hjælpe mig lidt.
Er du sulten?
Det må du være.
Mere kan jeg ikke give dig.
Kom det herned.
Det er hårde tider.
Tak.
Det sømmer sig ikke for mig at tale om nød -
- for jeg har ben at gå på, så langt hovedet vil -
- i stedet for at vente og adlyde i stilhed.
Hvis jeg en dag rejser ud for at se den nye verden -
- vil jeg ikke medbringe værktøj som de andre udvandrere.
Eller det vante bohave, der sågar omfatter deres senge og natpotter.
Sikke falske forestillinger om den nye verden -
- som vi ikke skal gøre til et billede på vor nød -
- men til et billede på vore drømme.
Intet andet vil jeg medbringe end den viden -
- som dem, der har rejst før mig, har opnået og nedfældet i bøger.
Alt kan gå tabt og synke ned på havets bund i en storm.
Men ikke hjertets viden.
Og dagligt kan du slagte svin. Og drikke al den bedste vin.
Og gryderne er alt for små til al den mad, som du kan få.
Så Hannes, Hannes, tøv nu ej. Brasilien venter kun på dig!
Mine herskaber! Den nådige kejsers kontrafej!
Og her er en papegøje fra Brasilien. Fra Brasilien, mine herskaber.
En papegøje. I Brasilien venter Paradis på jord.
Ingen sne i Brasilien.
Ingen sne. Ikke denne kolde vinter.
Altid mad. Den evige sols land.
Mange af jer er blevet rige i Brasilien. Det kan du også blive.
Forstår du? Lykken venter på jer.
"Velkommen," siger kejseren. "Velkommen her hos mig."
"I skal få jeres andel, der' også jord til dig!"
"Jeg vil jer godt beskytte med mild, retfærdig hånd."
"I, mine undersåtter, I bliver Brasiliens ånd!"
Mine herrer!
Ikke kun vinen er i dag gratis. Kejseren af Brasilien -
- forærer enhver kolonist 200 tønder land!
2000 gylden i årspenge!
Tolv slaver! Et hus!
Ti kreaturer og ti svin.
Alle håndværkere rejser gratis.
Og deres familier kommer næsten gratis med.
Her er papirerne. Kom og underskriv din lykke!
Mange gamle mennesker.
- Der er nok et par stykker. - Et par stykker?
- Det er ikke mange. - Du ved, hvordan det er.
Vi vil gerne til Rio de Janeiro. Men vi er fra et garveri i Hunsrück.
Og når vi ikke kan klare os der -
- hvordan skal vi så kunne klare os i Brasilien?
I Rio er behovet for lædervarer 200 gange større end her.
Desuden er der højst en tiendedel så mange garvere, der kan deres fag.
Mon det nu også er sandt?
Vores handelshus Delrue i Brügge står inde for sandheden.
Når jeg ser mig omkring, kan jeg se, hvad I tænker.
Efter alle de fejlslagne høster, skatterne -
- pinslerne i militæret og jeres herrers despoti -
- tænker I, at alt er bedre end døden, ikke sandt?
Og hvad er bedre end døden?
Et bedre liv!
Og det er det, vores handelshus Delrue tilbyder jer. Vores sekretær -
- Antonio Alvares de Mirandan Varejao -
- har med præsident Aureliano de Sousa e Oliveira Coutinho -
- forhandlet kontrakter. Og hans minister -
- Aranje Ribeiro har underskrevet dem.
Antonio Alvares de Mirandan Varejao.
Aureliano de Sousa Coutinho...
Minister Aranje Ribeiro...
Navnene kører rundt i hovedet på mig.
Skal du med?
- Mig? - Ja, dig.
Hvor skal I hen?
Vi sejler helt til Koblenz, og styrter fyrsterne imens.
Mod frihed og allotria. Til nød også til Amerika.
Min søster bor ved Trabach!
Skål!
Leve friheden!
For hver bog får du fem års fængsel, hvis du bliver taget med dem.
"En horribel civilisation -
- hvor det mest æreløse og uanstændige aristokrati -
- fik rigdom overdraget ved fødslen og lod det opadstræbende -
- spytslikkende pak blive nationens herrer.
Men revolutionen uddrev hurtigt deres dæmoni."
VANDRINGER GENNEM DYREKREDSEN
Holdt! Læg an!
Er I døve? Det er en ordre!
Rejs jer, tyske brødre, for jeres fædreland.
Det gælder menneskeret og borgerens værdi.
Vi er da ikke slaver. Nej, vi er nemlig fri.
Oppe i lykkens solskin -
- så jeg kæmpe giftplanter...
... der var skudt op gennem sump og råd.
... fede blodigler...
... løgnagtige liberale institutioner...
... der kun tilgodeså de kongeliges -
- og de riges udsvævelser.
Jeg har kappet båndet, der forbinder mig med mine forældres verden.
Adieu, kammerat! Held og lykke!
Min rejse mod friheden begynder med et nyt syn på sagerne.
Jeg rykker det velkendte om i baggrunden.
Det er mine øjnes nye evne -
- for de har skuet friheden i mit indre.
Wolf an der Mosel, den 10. september -
- i det Herrens år 1842, på vej til min søster Lena.
Du skal fortælle mig det hele, Jakob.
Hvad der er sket med din arm.
Og med de gamle.
Og hvordan det går i Schabbach.
Og om far stadig ikke har tilgivet mig.
Jakob...
Det er så dumt.
Barnet kan da ikke gøre for, at hans far er katolik.
Jeg har afskrevet mine forældre.
Jakob...
Hvorfor?
Man afskriver ikke sine forældre.
Du er jo mors yndling.
Du er i sikkerhed her.
Tænk, at du er kommet.
Du er kommet...
Onkel?
Margret? Hvad er der galt?
Onkel.
- Jeg går om bagved. - Jeg tager fødderne.
Først fødderne. Jeg har armene.
Han er jo tung.
Jeg skal lige rundt med ham.
En, to, tre...
- Vi skal bare have ham væk. - Lad ham ligge her.
Jeg binder den ene sko op. Du tager den anden.
Han er tung.
Og så ned med bukserne.
- En, to, tre... - Du må løfte ham lidt.
Hiv.
Giver du mig lige kluden?
Er alt i orden?
- Nu skal du ikke skabe dig sådan. - Det stinker!
- Jeg tager røven. - Det går fint.
Jeg skurer lige tæerne rene.
Så ser han fin ud, onklen.
- Tag hovedet, ikke andet. - Jeg kan også godt tage halsen.
De ser alligevel ikke resten.
Sådan kan vi godt lægge ham i graven.
- Nu er han godt vasket. - Du har glemt noget.
Det klarer jeg.
Løft op.
Du kan godt lide ham, hvad?
Jakob... Så er det nu.
Lige fra pressen.
- Godt. Jeg er tørstig. - Kom, alle sammen.
- Hvad er det? - Most.
- Det er godt. - Men pas på.
De fleste drikker for meget. Så skal de skide resten af dagen.
Det løber lige igennem.
Giv mig den lige.
I kan drikke alt det, I vil.
Friskpresset most.
Drik.
Men pas på, at det ikke sprøjter ud bagtil.
Sprøjter ud bagtil...
Jeg er tørstig.
Det smager godt.
Jettche, pas nu på...
Lige der, hvor du står, døde Walters far den 3. juli.
Vi fandt ham først næste morgen, for han lå, så man ikke kunne se ham.
Og Walters mor nåede jeg ikke at lære at kende.
Hun døde sidste vinter.
Walter mener, at hans far døde af sorg.
Sådan ville det også gå mig, hvis der skete Walter noget.
Vi hører sammen, Jakob.
Hvis bare far kunne forstå, at to mennesker kan høre sammen -
- uden at have den samme tro.
En katolik kan være lige så retskaffen som en protestant.
Og Walter er det fineste og klogeste menneske.
Det siger ikke så lidt i disse skrækkelige tider.
Lena...
Jeg vil udvandre.
- Hvor har du den idé fra? - Jeg vil derhen.
Der, hvor solen tager hen, når den går ned.
Forstår du?
- Når det bliver mørkt her... - ... bliver det lyst der.
Meget lysere, end det kan blive her.
Vil du læse højt for mig om troperne?
Nej. Jeg lånte først bogen af læsekredsen i går.
Den er af Paulino Reitz og handler om Rio Grande.
Han er katolsk missionær.
Han forklarer på portugisisk, hvordan de forskellige regnskovsstammer taler.
Hvad snakker de om?
Cayucachúaindianerne har for eksempel 22 ord for "grøn".
De har ikke nogen ord for "venstre" og "højre".
Men xancaraúerne har retningsangivelser.
De har sådan noget som "nedstrøms" -
- eller "næseretning" eller "trækroneretning".
Cayucachúaerne ved nemlig altid, hvor de skal finde det, de leder efter.
Og hvad hedder "arm"?
Arm?
Ko-yu.
Men en løftet arm hedder galk-yu.
Ko-yu.
Galk-yu.
Hvis man strækker den ud til siden, hedder den ptak-yu.
For i junglen skal man være opmærksom på enhver bevægelse.
Og sådan her?
Sådan gør indianerne ikke.
De lægger armene over kors -
- læner sig lidt frem og siger: Na ana mana sezu.
Ja.
Jeg troede, det var overstået. Det er da løgn!
Nu begynder det igen!
Du har drukket for meget most.
Tay yuk am si-u uklu tand-la-o.
Hvad skal det betyde?
Kan du holde på en hemmelighed?
- På kauatatuschua-sprog? - Cayacachúa.
- Kan du? - Du har jo også en hemmelighed.
Kan du ikke huske det? Om os.
- Jeg vil udvandre. - Til Brasilien?
Jeg har allerede ansøgt om tilladelse til at udvandre.
Er det derfor, du lærer indianersprog?
Ja, for hvis man pludselig møder dem i junglen -
- så ved man, hvad de vil. Så kan man for eksempel sige:
Na ana mana sezu.
Og så ved de, at man er venligtsindet.
Eller hvis de siger Talu tatem tel -
- så er de på krigsstien, og så skal du sige, at du har fredelige hensigter.
Chentu hime ya-ye.
Ja...
Eller også giver du dem en gave.
- En ulma pta-keel. - Hvad er så det?
Ulma er "gave", og pta-keel er "ild".
Det er faktisk bare tændstikker, men dem kender de ikke.
Og så er du allerede deres ven.
- Tager du mig med til indianerne? - Jeg mener det alvorligt.
- Gustav er kommet. - Hvordan fandt du mig?
Bedstemor ved alt.
Kom hjem. Vi har brug for dig.
Skal vores søster så ikke også komme hjem til Schabbach?
- Det er ved at være på tide. - Jakob.
- Onkel er død. - Han var da slet ikke syg.
Han bliver begravet på fredag.
Han var altid på min side.
Fredag?
Der var heller ingen i landsbyen, der forstod ham.
Ingen forstod ham.
Os tre...
Ja. Os tre.
Det er sandt.
- Nu mangler vi bare mor. - Og far.
Ja.
Jeg savner dem.
Det er menneskets lod at tage afsked.
Hver eneste dag i vores liv kommer vi aldrig til at se igen.
Som de døde tager en del af os med i deres tavse grav -
- forgår også tiden og ungdomsårene.
Når man mindes de elskede, er det gensyn og afsked på samme tid.
Sådan har sangerne altid sunget om det.
Jeg oplevede det også på markedet den 7. november 1842 -
- den dag, hvor solen gik ned over mine bestræbelser -
- uden at stå op igen foreløbig.
Det kan undre, at jeg kalder Leckschmier-markedet -
- for mit livs katastrofe.
Den såkaldte Kolde Fødders Fest -
- finder sted først i november, hvor markarbejdet slutter -
- og de stille stuer venter på, at de kære forsamles.
Fra alle kommuner i Simmern og Herrstein -
- kom karle og piger til markedet for at danse.
Ligesom mig, der, helt uerfaren udi dans, kom med min bror.
Syltetøj fra Schabbach!
Det er det bedste syltetøj i verden!
Nej... i hele Hunsrück!
Tre skilling for et stykke med syltetøj.
Og der er agatperler nede i gryden. Hvis man finder en -
- må man beholde den og få en rundtenom mere.
Den anden er til min veninde.
Hvis man finder en perle, må man beholde den!
Må jeg også få noget?
Jettche! Jeg fandt en perle!
- Hvad fandt du? - En perle.
Hvor er den flot! Har du brød nok?
Lad os hente præmien.
Hvis man ikke kan lide det, får man ikke pengene igen.
Det er nemlig aldrig sket.
Hvem har fundet en perle?
Selvfølgelig er der nogle i. Florinche har fundet en.
Hun har allerede hænderne fulde.
Velbekomme!
Se, hvor din bror kan!
Vil du ikke danse? Kom... Jeg lærer dig det.
Hop... en, to, tre...
- Gustav har været soldat. - Na ana mana sezu.
Betyder det, at I vil have noget at drikke?
- Ja. - Så kom.
- Butterling! - Gustav!
- Fire vin. - Det går ikke.
Min kælder er fuld af vin, men jeg må ikke sælge den.
Hold nu op med det fis. Hvad er et marked uden vin?
Baronen i Gemünde er den eneste, der må sælge vin.
- Indtil jul. - Det er da løgn.
Det er et privilegium.
Det er fupprivilegier, hvis du spørger mig.
- Du kan få en snaps. - Så giv mig fire snaps.
Jeg vil gerne høre indianernes 22 ord for "grøn".
Kan du dem?
Lad os se... Kan du se det gran dernede?
Det hedder lika-la-itu.
- Og hendes nederdel? - Fim-sa-la.
Fim-sa-la, med stemt S.
Og den lille kobberlampe her?
Jeg ved ikke, om cayucahúaerne kender kobber.
Yuki-hem? Ka-yi?
Holm-huo.
Ja... Det er holm-huo.
Men i en anden sammenhæng betyder det også "sikkerhed".
Men når man siger det om en lampe, betyder det "grøn".
Jeg har altid vidst, at Jakob og Jettche ville finde sammen.
Der er ikke et eneste menneske i Hunsrück, der er som dig, Jakob.
Har du hørt Florinche og hendes brødre synge?
Nej? Så får du dig en oplevelse. Kom.
- Jeg skal lige synge. - Så syng.
Når soldaterne marcherer gennem byen -
- åbner piger dørene, for det er et syn!
Hvorfor mon? Hvorfor mon?
Det skyldes ik' kun schingderassa, bumderassa, schingdara!
Hvorfor danser I ikke?
- Jeg tror ikke, Jakob tør. - Men det tør du da.
Du er da en rigtig lille dansemus. Hold den her.
Når det rigtig regner med bomber og granater -
- græder alle pigerne for deres små soldater.
Men hvorfor?
Og når så soldaten vender hjem fra krigen -
- hvem har fundet en anden? Det har skam da pigen!
Men hvorfor?
Gør plads!
De er ved at læsse fadene af. Få rampen væk! Hjælp mig nu!
Hvornår fatter I det?
Det er oldgamle, nedskrevne privilegier.
De siger, at vi kun må drikke baronens vin her på markedet.
Sådan har det altid været!
- Selv før franskmændenes tid! - Klap i!
Leckschmier-markedet har altid været i november.
Vi kan ikke se, hvorfor I sjovere skal berige jer på vores bekostning!
Kaldte du mig en sjover? Ved du, hvem jeg er?
Du er bare en af sjovernes håndlangere!
Sådan en flok røvere! Først franskmændene og nu det adelspak!
De vil tage alt fra os. Sågar jorden under vores egen røv!
Det er uretfærdigt!
Og det er mit eget værtshus og min egen vin.
Så er der da et par skillinger, der forbliver her i landsbyen.
- Vi er nødt til at forsvare os! - Baronen mangler ikke noget!
Han kommer ikke til at sulte. Har jeg ikke ret?
Han har ret! Fra nu sælger vi kun vores egen vin.
Og vi gider ikke brødføde de dovne hunde!
Som ham fedtbylden deroppe!
De er skideligeglade med, om vi lever eller dør.
Hr. Schultheiss og skovfogeden -
- får ikke mere kage og vin proppet i kæften!
Lighed! Det er på tide, at det ord bliver til sandhed!
Hvad med en lille dans? Kom ned deroppefra!
Det er jo oprør! Oprør!
Hvad foregår der? Kalder I det en markedsfest?
- Opløs forsamlingen. - Det er nye tider.
Ham der... Få fadene ned!
Det er slut med at skide i guldskål!
Kør.
- Har du set din bror? - Er han ikke på dansegulvet?
Det er oprør! Revolution! Vold mod øvrigheden!
- Har du heller ikke set Jettche? - Hils baronen.
Fra nu af kan han bælle sin vin selv!
Kom så ned!
Franz...
- Hvad gør du? - Du kan lige vove på...
- Det bliver hævnet! - Rend mig!
Det skal fejres!
Drik!
I skal ikke betale!
De er som forsvundet fra jordens overflade.
- Hvad mener du? - Din bror og Jettche.
Så du dine brødre tæve dem?
- Hvem? - Baronens mænd.
Nu går jeg hjem.
Hold den.
Drik lidt mere. Det koster ikke noget i dag.
Og en tår mere til dig.
Markedet er slut! Det lukker nu!
Markedet er lukket på grund af oprør og ulydighed!
Hold op med at spille! Hold op med at danse!
Oprørslederne skal arresteres og anbringes i varetægt!
Dem, der vægrer sig -
- ender i kachotten.
- Hvem startede optøjerne? - Hvilke optøjer?
Baronen!
Du er stor i kæften.
Den skal vi nok få lukket. Hvad hedder du?
Kald mig... Liberté!
Kald mig Liberté!
Liberté!
Liberté.
Gå hjem, knægt. Sov den ud.
- Længe leve unge Tyskland! - Hvis det er sådan, du vil have det...
I Hans Majestæts Kongen af Prøjsens navn -
- og hans kongelige hofforvaltning bekendtgøres følgende:
Indsamling af løv, mos, tørv og græs i de kongelige skove -
- er forbudt, ligesom man ikke må bryde sten.
Udgravning af ler, sand eller mergel -
- til anlæg af bygninger, veje, stier, hytter -
- agre, enge, haver -
- eller noget andet er under straf forbudt.
På de kongelige jagtmarker er det ligeledes forbudt -
- at nedlægge nogen former for vildt, fugle eller andre dyr -
- samle fuglereder eller æg eller at bruge de kongelige vande til fiskeri -
- rødning af hør, vanding af enge -
- eller nogen som helst andre formål. Tørt eller grønt -
- fældet eller faldet -
- i skoven stående eller i vandet flydende træ -
- fyrrespåner, agern, bog -
- eller andre af skovens frø, bark til garvning -
- vilde frugter, bær og svampe må ingen tilegne sig!
Skovfogederne har ordre til -
- at rapportere brud på dette dekret -
- og foranledige, at alle former for skovtyveri -
- bliver straffet i henhold til loven.
Hvad kan være større -
- end at lede efter en fælles vej væk fra uretfærdighed og kulde?
Olm er blevet mig en sand ven.
Også at forstå, at årsagen til uret og nød -
- ikke ligger hos Gud, men hos menneskene.
Frihed er ikke det modsatte af fangenskab.
Det er derimod en hellig ret i os alle.
Hvad ser du?
Sne.
- Jeg har hørt, at Florinche er syg. - Hun ligger ovenpå.
- Hvad er der galt? - Det ved vi ikke. Hun er snottet.
Florinche...
Se.
Jeg har æbler med.
Og et glas syltetøj fra markedet.
Og to stykker af vores lavendelsæbe, så du dufter godt.
Er du stadig vred på mig?
Jeg har taget noget mere med.
Se.
- Du skal ikke give mig noget. - Det er jul.
Du kan give mig den igen, når du er blevet rask.
Du er med barn, ikke?
Kan du se det?
Gustav må gifte sig med dig.
Men jeg kender ham næsten ikke.
Ikke som jeg kender dig.
Hvordan mon det går?
Hvad vil du vide? Hvordan Jakob har det?
De skal nok få de griller ud af hovedet på ham.
De får gjort en mand ud af ham. Tror du ikke?
Hvis jeg bare vidste...
Vidste hvad?
Hvordan jeg kunne hjælpe ham.
Man må da hjælpe ham.
Må jeg stille kurven her, mens jeg besøger min søn?
De har vel ikke noget imod, at jeg stiller kurven ved Deres fødder?
Det varer ikke længe.
Nu stiller jeg kurven.
Jakob! Når jeg ser på de fyre...
De er en flok slyngler, der vil gøre alt for penge.
Men, mor... Hvor skulle jeg have fået så mange penge fra?
Se...
Det må være nok til at få dig ud herfra to gange.
Hvor har du så mange penge fra?
Det fortæller jeg dig, når du er hjemme igen.
Kom så...
Det er et tegn.
Og Jakob er stadig ikke kommet hjem.
Guldmønten brænder ofte som Helvedes ild mod min hud.
Tusindfold stiller jeg spørgsmålet -
- om frihedens pris mon kan vejes i guld?
Den slags tanker kvæler mit skælvende hjerte.
Min ven Olm, der ikke vil kendes ved de gejstlige eller Prøjsens konge -
- beder mig om at holde ud med ham og ikke betale det ubetalelige -
- indtil retfærdigheden sker fyldest. Et tegn på himlen vil vise os -
- at friheden er nær som en moder for os alle -
- og mere værd end alverdens guld.
Går verden under, hr. pastor?
Den 2. marts 1843 -
- bliver kometen så lysende -
- at den kan ses ved højlys dag. Den tilhører Kreutz-gruppen -
- og dens hale er hele to astronomiske enheder.
Det er storslået.
Det er et tegn.
Et tegn på ingenting, fru Niem.
Jeg er kommet på grund af Jettche.
Hvad er der med hende?
Nu er du jo en anstændig karl, Gustav.
Det tror Jettche.
Og det gør jeg og min mand også. Os alle tre.
Eller skal jeg sige "alle fire"?
Her er der ingen, der kan høre os.
Her kan vi tale.
Jeg vil sige til dig, at Jettche, min mand og jeg...
... siger god for dig.
Så vi tænkte, at du kunne tale med dine forældre.
Så kunne du komme ud til os i Kirchwiller...
... og anholde om Jettches hånd.
Men du må ikke vente for længe.
Så kan alle bare se det til brylluppet.
Det kan du godt forstå, ikke?
Hun har fortjent at blive gift i en flot kjole.
Du har forstået mig, ikke?
Egentlig...
... ville jeg bygge en dampmaskine.
En, to, tre...
Er den i?
Godt.
Jeg henter lige røret, så vi kan få det sat på.
Klodserne.
- Passer det? - Ja.
Spændebåndene.
Skruerne.
Ser det rigtigt ud?
Ja.
Gustav!
Du skal hente Jettche ved vognen!
Tag dig af far.
Sæt hende her.
Her.
Præsten... Stil hende her.
Kom, Fürchtegott.
Florinche...
Dit truthorn.
- Godmorgen. - Øjeblik!
- Du er da brudepige! - Nu ikke så meget fis.
Op foran. Og husk blomsterne.
Far!
Mor?
Vent lidt.
Alt til sin tid.
Og du kommer for sent.
Er min mand derinde?
Han var ikke i kirken. Jeg troede, han var sammen med Morch-brødrene.
Så er han forsvundet igen.
Han kan da ikke ignorere den dejligste dag i Jettches liv!
Fürchtegott!
- Se engang. - Gustav... Du skal følge hende ind.
Jettche! Gustav, du skal da bære hende over dørtærsklen.
Sådan skal det være.
Kom indenfor.
- Der er præsten. - Pastor Wiegand!
Det var fint, ikke?
Rejs jer.
Jeg er sulten.
- I skal ikke tage jer af mig. - Nu skal I skære kagen for. Sammen.
Nu er vi alle sammen i familie. Så kan jeg sige det...
Dengang vi svømmede i penge -
- og Jettche var omkring de ti...
... da forestillede jeg mig et helt andet bryllup.
Men så lige med et...
Hunsrück-jorden er tom.
Ikke flere agater.
Det er ikke vores skyld.
Ved I overhovedet det her i Schabbach?
Jakob!
Hør her... Jakob er tilbage!
Jeres Jakob! Jeg så ham med mine egne øjne!
Det var ham! Jakob er kommet tilbage!
- Jakob? - Ja. Kom med ud!
Hvor så du ham, svigermor?
- Du behøver ikke at kigge i smedjen. - Han sad lige derovre.
Hvor er han så?
Den vej.
- Du har fået for meget at drikke. - Jeg så ham altså!
Det var ikke noget. Kom ind igen.
FRANZ OLM - GRAVØRMESTER FINE ÆDELSTEN
Er der nogen hjemme?
Luise?
Jeg vil ikke forstyrre. Jeg kan sove et andet sted.
Luise.
Franz...
Kan du huske... din hat?
Min ven delte alle sine tanker med mig.
Men fattigdom havde han aldrig nævnt med et eneste ord.
Det forbød hans stolthed ham, for han var ikke som nogen anden -
- og derfor skulle fattigdommen forblive en familiehemmelighed.
Familiens uforskyldte armod skjulte de i stille skam for omverdenen.
Med manglen på føde forsvandt også værdigheden.
Hvis bare stormen, der blæser al uretfærdighed bort, var her.
For kost og logi.
Så er vi der.
Tak for alt.
Tusind tak!
Fürchtegott!
Arbejder du stadig?
Nu hører du hjemme hos mig, Jettche.
Vi lærer hinanden bedre at kende. Det har vi jo ikke haft tid til.
Og barnet... Jeg skal nok gøre det godt igen.
Alt er bedre end døden.
Hvad hedder det på jeres dialekt? "Eish han gesogt"?
Nej. Her siger vi "Eish hon gesacht".
Det er ligesom cayucachúaernes dialekt.
"Ceremonien var en succes":
Tua tusch tatekel hum dam a -
- eller taù tasch tatekel ham dùm a.
- Man bytter bare om på et par vokaler. - Mennesker er ens overalt.
Nej. Hvis det var så enkelt, behøvede vi ikke at udvandre.
Så kunne vi bare blive her.
Der må være noget, der forbinder alle sprog.
En lov. Ellers ville vi jo ikke kunne kommunikere.
Hvad kan man give som eksempel?
Mor!
Det er her. Du skal ikke gå videre.
Franz!
Tag kurven.
Mor, du er der.
Det huede Gud at gøre alt til paradokser.
Hjemveen, der havde gjort mig syg i fangenskabet -
- forvandlede sig ved hjemkomsten til sorg over en kærlighed -
- som jeg først blev bevidst om, da jeg så -
- at jeg for altid havde mistet den.
Hendes navn vil jeg ikke nævne her -
- og jeg vil i al evighed undgå hendes selskab.
Hendes anden lykke æder mit hjerte op.
Derved er jeg forment adgang til mit fædrene hjem -
- men ikke til min mors kærlighed -
- der til stadighed skænker mig livet på ny.
- Gulerødder. - Røget flæsk.
Den 29. juli 1843.
Du skal du blive i sengen hos Mathildche.
Smukt.
Nu går vi ind under taget.
Det er smedjen.
Der er essen.
Der må du aldrig gå hen alene.
Er du med?
Og manden, der står ved ambolten, er din bedstefar.
Smeden.
Og her er dampmaskinen.
Den har din far selv bygget. Den er næsten færdig.
Du hedder Mathilde. Ligesom din oldemor.
Foreløbig er det navn alt for stort til dig.
Men du har tiden for dig. Du skal nok vokse dig ind i dit navn.
Du er skør.
Den hedder Mathildche.
1843.
Jeg ser til ilden.
Prøv at dreje lidt på hjulet.
Drej!
Far!
Sig noget!
Den virker! Hvor er I alle sammen?
Nauert! Far! Mathildche virker!
Hun virker!
Jeg sagde det jo!
Hurtigere, min tøs!
Gustav, dit møgsvin! Du havde nær blæst hele smedjen i luften!
- Gustav? - Henriette!
Den løb løbsk!
- Er du kommet noget til? - Nej.
Jeg kunne ikke stoppe den. Jeg troede, den ville flyve væk!
Jeg ville lukke klappen. Det var mit held.
Den gamle væg holdt.
- Er du kommet noget til? - Nej.
Mauretaniens kyst har vi på venstre hånd.
Vi sejler over De Kanariske Øer mod vest-sydvest.
Hestestrøget er et område ude på havet -
- hvor vinden tit står stille i dagevis. Der er ikke en vind, der rører sig.
Og når vi så endelig passerer ækvator...
... åbner kaptajnen et fad vin.
Og efter seks til otte uger -
- kommer vi til Bahia og passerer Pernambucco...
Her.
Hvis man ser til højre ud ad koøjet -
- kan man allerede se de enorme urskove, der vokser helt ned til havet.
Og man kan se en og anden indianerstamme -
- der aldrig har set en firmaster som vores.
Så sejler vi længere sydpå -
- til vores mål, Porto Alegre.
Så er vi nået frem til den evige sommer.
Man kan heller ikke mærke vinteren, når det er jul.
Og vi kommer aldrig tilbage?
Den 13. august modtog jeg med stor sorg nyheden om mors blodstyrtning.
Med billedet af min dødssyge mor på nethinden løb jeg for hendes liv.
Hvis jeg stod op mod naturen og uden drikke og hvile -
- krydsede bjerge og bække og skove -
- forekom det mig, at jeg kunne besejre døden.
Jeg satsede det eneste, jeg havde:
Min tro på, at jeg kunne redde min kære mor.
- Hvad er der med mor? - Du må ikke gå ind. Lægen er der.
- Måske har hun brug for mig. - Hvem ved?
Hjælp mig med at sko lægens hest.
Jakob er tilbage.
- Goddag, far. Hvordan har mor det? - Du ved, hvordan man gør.
Hun trækker vejret igen. Det er lungerne, som jeg sagde.
Margotche, kom med. Det er ikke noget for dig.
Som jeg sagde. Lungerne.
Hvis jeg kunne hjælpe jeres mor, som I hjælper min Liesl, ville jeg være glad.
Jeg står faktisk i gæld til jer.
Jeres mors lunger har rallet i årevis.
Arbejde dag og nat og ikke andet at spise end tykmælk og kartoffelmos...
Svindsoten er taget til med hungersnøden.
I nogle landsbyer er der op til ti tilfælde.
Der er kun én eneste kur.
Frisk luft og masser af solskin.
Og ro, ro og atter ro.
Nærende mad vil jeg slet ikke nævne, for det ved I jo.
Hvordan I vil klare det, må I selv finde ud af.
Men det er I nødt til.
Nu kan den unge pige i huset jo overtage arbejdet.
Siden kometen er foråret kommet senere end ellers.
Kirsebærtræerne blomstrede samtidig med kastanjerne.
Høren blomstrer først i august.
Og sidste år havde vi spurveplagen.
Alt er af lave.
Mor ligger nede i sovehjørnet.
Bedste er der. Nu sover hun.
Hun kaldte på dig.
Stormen i går har sat sine spor.
Her er godt.
- Træk vejret. Ind og ud. - Kom, Jakob.
- Hvad er der galt? - Mor!
Jeg har lige set alle de børn, Vorherre har taget fra mig.
Alle jeres brødre og søstre.
Toni, der lå død i sin seng.
Og Friedche, min første pige -
- der allerede skulle dø som treårig i den kolde vinter 1816.
Ännche, der var helt blå, da hun kom til verden.
Og den lille Bastian med sine lyseblå øjne.
Sikke han kunne le.
Og Kathche...
... der altid havde feber.
Hele året, hele tiden feber.
Og Hans...
... der måtte kæmpe med sine lunger, indtil han ikke længere kunne stå -
- en forfærdelig smuk sommerdag.
Seks store og små børn.
Og jeg så dem alle seks for mig.
Og de vinkede til mig fra den anden side.
Jeg har hørt om et hemmeligt land.
Det gemmer sig midt i Amazonas urskov -
- og dets paradisiske glæder kan blive alle til del -
- som fri af begærlighed og af rent hjerte begiver sig ud på rejsen -
- uden at glemme deres forpligtelser over for deres forældre.
Men mors sygdom og denne vinters nød -
- frarøvede os troen på ethvert eldorado.
Alle blev vi ramt, uanset hvor uskyldige og renfærdige vi var.
Skrevet med forfrosne hænder -
- i det ulykkelige komet-år 1843.
Oppe i Hunsrück er alt gået tabt.
- Hvem skal kunne overleve det? - Vi holder sammen, Lena.
Hver eneste nat tænker jeg på mor og far og mine brødre.
Religion er Djævlens værk.
Den skaber ikke andet end ufred.
Det hele er meningsløst.
Jeg er kørt i timevis gennem landsbyerne.
De er som uddøde. Ikke et menneske at se.
Ikke en hund på gaden. Det er ikke kulden.
Det er angst.
Folk lukker sig inde af angst.
Men døden går gennem alle døre.
I dag var der endnu fire børn, der døde mellem hænderne på mig.
Mod difteri hjælper det ikke engang at bede.
Døde børn overalt.
I Schabbach alene syv på en nat.
Og fire i Kirchwiller.
Gad vide, om jeg med mine sygebesøg -
- er med til at sprede smitten.
Sidste søndag ved syvtiden om morgenen -
- døde Henriette og Gustavs barn i sin mors arme -
- på grund af difterien, der allerede hjemsøgte os i vores barndom.
Vi kan hæve hånden mod enhver fjende.
Men ikke mod den blege gæst... Døden.
Han har slået sig ned i vore huse og vil ikke forsvinde igen.
I stedet må vi selv hurtigst muligt flygte fra dette helvede!
Hvor bliver forældrene af?
Kom nu med dig.
Der er ingen vej udenom.
Hvem skal bære barnet?
Det gør vi.
- Far? - Kom her.
Du tager korset og går foran.
Kom så... De venter.
Gå nu. De venter!
Det er første gang i mands minde -
- at frosten har trængt så dybt ned, at vi ikke kan grave vore grave.
Derfor vil vi tage afsked med vores små børns sjæle -
- her på dette sted og med Kristi død i minde.
Vi går i ligtog over broen -
- og på kirkegården vil vi våge over dem -
- indtil vinteren har sluppet sit grumme tag -
- og jorden åbner sig for dem.
Gud er, selv i denne nødens og pinslernes tid, vores eneste håb.
Som kristne er vi stillet i udsigt -
- at der findes et bedre liv end denne jammerdal på jord.
Disse små børn er ikke gået fra os.
De er blot gået i forvejen til det evige Himmerige.
I forvejen?
Hvorhen?
Kalder de det der Himmerige?
Det er Helvede.
Helvede.
- Kan jeg hjælpe? - Hvor bor Olm?
Lige overfor.
Olm? Skriv under her.
Farvel.
Gå op i klasseværelset og få varmen, og læg en brændeknude mere på.
Bliv, til skolen er forbi, og pas på med ilden.
- Ernst Bodtländer? - Endelig.
Er papirerne til smedens søn der også?
Ja. Og til Heinrich Nauert og hans kone og datter.
Der er også breve til Morsch-brødrene.
De bevæger sig ikke. Som om de var døde.
Gustav! Jettche!
Luk op!
- De er nødt til at spise noget. - Luk døren op!
Jeg har noget til Jakob. Er han hjemme?
Jeg henter noget værktøj.
Nu brækker jeg døren op.
Nøglen sidder i. Så må jeg bruge vold.
Det er far.
Gudskelov. Vi er nødt til at leve. Det er Guds vilje.
Den 1. februar 1844.
Der er seks uger til, at vi skal tage afsked med hjemmet. Eller 41 dage!
Denne bog har været min trofaste ledsager foran Gud.
Nu venter havet på os.
Den 280 tons store, helt nye, ualmindeligt smukke -
- kobberbeklædte, tremastede paketbåd Emilie -
- ført af kaptajn J. Meyerwind -
- sætter fredag den 15. marts kurs mod Rio de Janeiro.
Dette skib er bygget til passagersejlads -
- er usædvanligt stort og elegant indrettet -
- med mange sovesale, saloner og kahytter -
- samt et meget højt og rummeligt mellemdæk til passagerbrug.
O, evighed du dunderord...
O, sværd du min sjæl gennemborer...
Mit hjerte er så tungt, så tungt.
Hvortil skal jeg mig vende?
Angst skælver hjertet hver en stund.
Min tunge klæber i min mund.
Vi takker dig for dit martyrium. For al den smerte og angst -
- du udholdt for os.
Vi er skyld i din elendighed.
Hjælp os, Herre, med at erkende vore synder.
Og med at være taknemmelige for din kærlighed og trofasthed.
Hvad er der?
Min hustru Henriette og jeg...
Efter moden overvejelse -
- og uden påvirkning fra andre har vi besluttet -
- at forlade vor ulykkelige hjemstavn for evigt og udvandre til Brasilien.
Til landet...
... hvor roserne blomstrer til jul.
Må Gud være med os.
Gustav!
Skal du tage alt fra mig?
- Jeg ville forklare dig det. - At jeg skal tage mig af de gamle?
At jeg arver gården og kan komme, når jeg har fået en familie?
- Men sådan er det, ikke? - Nej.
Din ugerning kan du tage med til den nye verden.
Du bliver ikke tilgivet for den splid, du har stiftet mellem os!
Den18. juli 1844. Skrevet i Schabbach.
Nu vil jeg for altid lukke min dagbog.
Min beretning over mine tabte drømme.
Så længe mine forældre lever, må jeg være en støtte for dem -
- og indtil deres sidste time -
- må mit hjerte holde taknemmeligt ud og slå videre.
Min ven Franz Olm og hans familie er i skrivende stund i rum sø -
- med paketskibet Emilie -
- der under kaptajn Meyerwind sejler mod den lykkelige havn.
Vore tanker vil mødes i universet.
Jakob Adam Simon.
Lena?
Lena...
Og hvad nu, hvis svigerfar sender os væk igen?
Når Gustav er på Rhinskibet i Bacharach, er det for sent.
Der er fire timer til Schabbach, og det er allerede middag.
Jeg vil gerne se Gustav og Jettche én gang mere.
Det er jo for altid.
Så...
Vi er der næsten, mor.
Ved dit kirsebærtræ.
Du har været så bleg hele dagen, mor.
- Hvor skal vi hen? - Til kirsebærtræet.
Ikke så hurtigt.
Forsigtig.
Bare vend om.
- Lidt længere frem. - Sådan?
Lad os lige rette stolen op.
Så sætter vi hende ned.
- Gustav... - Ja, mor?
- Du skal love mig noget. - Det skal jeg nok.
Skriv et brev, når I er kommet frem.
Det lover jeg.
Skriv...
... om I har det godt.
Det lover jeg. Højt og helligt.
Hvad er der galt?
Mor...
Hold hende.
Hvad er der galt med hende? Hold hende!
- Jeg henter hjælp. - Rolig!
Rolig, mor!
Rolig! Jeg er hos dig!
Vågn op!
Fadervor, du som er i himlen...
- Hvad er der galt? - Mor har det skidt!
Jettche!
Din mor?
Hun kan ikke få vejret.
Hvem kan hjælpe os? Hun er ude i marken med Jakob.
- Måske er hun... - Nej!
Vi er jo næsten undervejs!
Kære Gud... Lad mor leve lidt endnu.
Hvor er hun? Hvor er Margret?
Ude i marken! Det går ikke! Ikke i dag!
Jeg kommer med! Tænk, hvis hun døde lige nu!
Hvis hun ikke allerede er død, må vi hente hende hjem.
Jakob?
Mor!
Margret! Hold ud!
Jeg er der næsten!
- Lever hun endnu? - Ja. Vi har ikke brug for dig lige nu.
Det havde været et hårdt slag for hele landsbyen. Ikke kun for dig og Jettche.
Gå dog væk.
Læg hende her.
Den anden vej rundt. Hovedet den her vej.
- Jeg har hende. - Lad mig.
Giver du mig puden?
Og en pude mere, Jettche.
Du kan godt gå.
Det kan du også godt.
Hold hende, så jeg kan komme til ryggen -
- og lytte til hendes lunger. Hold fast.
Og ånd ind, Margret. Dybt...
Prøv nu...
Så kan du godt lægge hende ned igen.
Gustav...
Hvis du vil udvandre, er du ikke den eneste.
Jeg har fået listen fra landsrådskontoret.
Der står mere end 850 navne bare fra Koblenz-egnen.
63 af dem er fra lige heromkring.
Dem møder vi alle sammen på båden.
Jeg ved alt om deres herkomst, deres økonomiske forhold -
- og om de er retskafne eller har lavet et eller andet.
Du har altid været en snushane.
Man ved ikke, hvornår man får gavn af det.
Hvor er din far egentlig henne?
- Har nogen set far? - Han er vel i smedjen.
Nu må vi bare vente, Jettche.
Ikke så højt!
Når du bliver stor, tager jeg dig til en berømt læge i Mainz.
Han tager din fod, brækker den og drejer den rundt -
- og lader den vokse rigtig på igen.
Og så finder du en sød skat at gifte dig med.
Ikke brække den af! Jeg er bange!
Det skal du ikke være.
Nu skal I hjælpe mig med at lave kartoffelpølse.
Jettche! Hent salt og flæsk -
- og muskatnød.
På cayucachúaernes sprog er der et ord, der betyder -
- "tilbagevenden til tidernes ende". Tapa-nama.
Pilen, der flyver tilbage til skyttens hånd.
Tapa-nama!
Nu følger jeg så tidens pil...
Og min mors åndedræt.
Jakob... Er du ikke derhjemme?
- Jeg kommer senere. - Men det er jo den sidste aften.
- Jo... - Det går ikke uden dig.
Jeg kommer med Jettches udstyr til Brasilien.
Vent på mig!
Kommer du?
Kom så.
De sidste timer er uundgåelige og formålsløse på samme tid -
- for hvor skattene er begravet, og hvor lykken bor -
- kan vi aldrig vide.
Selv min far, der altid var så sikker på -
- hvad der var rigtigt og forkert -
- tvivler med ét og graver efter guld under sine egne rådne gulvbrædder.
Men guldet findes kun i hans eget rådne hoved -
- og slet ikke i murene og ruinerne efter fordums røvere og herskere.
Tapa-nama.
Far!
- Far! - Gustav...
Sig noget! Hvor gør det ondt?
Hvorfor gør du sådan noget?
- Har du så fundet røverskatten? - Jeg ville bare være sikker.
Og så lige i dag.
I morgen ville det være for sent.
Lad mig se.
Sæben har jeg fra den franske løjtnant -
- der var indkvarteret hos os under franskmændene.
Jeg var ni-ti år gammel.
- Den er da for længst forduftet! - Du skal da også spolere alt.
Mit snøreliv! Det passer stadigvæk!
Jeg ville gerne med til Brasilien. Og aldrig hjem igen.
Det er førsteklasses, det her.
- Flot hæklet. - Det har jeg selv gjort.
Er det ikke nogle fine tallerkener?
De siger, at der er nogle meget fine folk i Rio de Janeiro.
Og min datter skal ikke skamme sig, bare fordi hun er fra Hunsrück.
Hvor er Jettche?
Jettche?
Er du oppe? Du skal da passe på dig selv!
Det er vores Gretchen.
Walter er blevet ude på vognen.
Sikke en smuk pige.
Og du venter en mere?
Lenche...
Alt til sin tid.
Jeg vidste det.
Margret, det går ikke.
I morgen ville det have været for sent.
Og havde du så tænkt -
- at hvis du fandt røverskatten, så ville vi blive hjemme?
- Far... - Jeg ville jo bare vide det.
- Johann... - Over til vandfadet.
Hvad laver I? Lad mig dog være.
Jeg er nødt til at se på det.
Det ser slemt ud. Det må gøre ondt.
Det er ikke så slemt.
Lena...
- Så du ikke Walter ude på vognen? - Næ.
Sid nu stille, Johann.
Det bliver bare værre, hvis du fjoller rundt.
Lad det nu være.
Jeg vil vaske mig. Giv mig noget vand.
Margret, giv mig et håndklæde.
Lad mig se.
Det er helt sikkert en Simon.
- Hvad hedder det? - Det er Gretelche.
Og knægten?
Vi kalder ham allerede Hannickelchen.
- Hvis det bliver en knægt. - Det gør det. Helt sikkert.
Det er Walter.
Desværre. Gør plads.
Matildche...
Na ana mana sezu.
Kom.
Her er der ingen, der kan høre os.
Te-yu kam-si u-uklu tand-la-o.
- Kan du huske det? - Ja.
Og jeg ved, hvad det betyder.
Si u-uklu.
"Hemmeligheden".
I morgen rejser jeg væk, Jakob.
I morgen tidlig.
Vent.
Du må godt.
Se mig i øjnene, Jakob.
Sådan. Langsomt.
Kan du holde det ud?
Jeg er hos dig.
Passene... Ophævelsen af det prøjsiske statsborgerskab.
Anbefalingerne... Mig og dig.
Bekræftelse på overfarten fra Rotterdam til Rio de Janeiro -
- og videre til Porto Alegre, samt kvittering for betalingen.
Og billetterne til hjuldamperen ned ad Rhinen til Rotterdam.
Og papirerne fra den brasilianske ambassadør i Hamborg.
En gang til...
Passene og ophævelsen af det prøjsiske statsborgerskab.
Vores anbefalinger...
Født i Schabbach.
Simming-kredsen. Bosiddende i Schabbach med sin hustru -
- Henriette Simon, født Niem, 19 år gammel.
Skal udvandre til Brasilien.
Dette pas skal fremvises til politimyndighederne -
- på alle steder, hvor man opholder sig mere end et døgn -
- uanset hvilken stat det måtte være.
Hør engang: "Alle hernævnte personer sikres hermed -
- at de, hvis de løses fra deres hidtidige..."
Jeg kan slet ikke læse det.
"... hvis de løses af deres respektive regeringer -
- bliver kejserlige brasilianske undersåtter."
Mor...
Dem, der skal rejse...
Min bror og de mange, der i morgen tager afsked for evigt -
- vil forskrækkes over det ønske om at blive -
- som griber dem i den sidste stund.
Men de må tage af sted og flå deres hjerter ud.
De må ikke sørge.
Godmorgen.
Jeg ved jo ikke, om I kan bruge sådan noget.
Men jeg har taget en pose Hunsrück-jord med.
Måske kan I plante blomster i det i Brasilien.
Så kan I tænke på os.
Tak, Florinche.
Far, mor...
Jeg er snart tilbage.
Jeg tilbød vognmanden i Gehwiller at komme tilbage med hest og vogn.
Nogen skal jo gøre det.
Er det sandt, Jakob, eller rejser du også væk?
Jeg kommer da tilbage.
Hammer. Tang.
Jettche!
Jettche, mit livs lys!
Du kan da ikke lade din gamle mor være alene!
Hvem skal være hos mig, når jeg dør?
Jeg overlever det ikke, hvis skibet går ned!
- Bliv hos mig! - Mor...
Bliv her!
Så er det nok, mor!
De kører alle sammen væk.
Og de kommer aldrig tilbage.
Lev vel, min elskede hjemstavn.
Jeg rejser mod det fjerne hav.
Jeg rejser til et fremmed land.
Lev vel, hjemstavn. Forglem mig ej.
Glem mig ikke alt for snart.
Vær tro mod mig, mit kære barn.
Det må, det må jo ske en dag.
Min kære hjemstavn, glem mig ej.
Efterskrift: Man lever ikke kun én gang.
Den, der har klarer sig gennem livets stormende bølgegang -
- følger mig gerne gennem de tætteste skove -
- og over uendelige stepper og Andesbjergenes tinder.
Og den verdslige ånd tiltaler ham.
På videnskabens vej ligger friheden.
Far... Jeg har fundet noget.
- Vi skal bygge en centrifugalregulator. - En hvad?
En centrifugalregulator ligesom i bogen.
Se.
"Centrifugalkraften aktiverer en mekanisme -
- der dæmper damptrykket, når maskinen kører for hurtigt.
Ellers vil maskinen løbe for fuld damp, indtil den ødelægger sig selv."
Nu ved vi, hvad Gustav gjorde galt.
- Centrifugalregulator? - Ja.
Vi bygger den selv.
Eller det gør du.
Så siger jeg, om det er rigtigt.
Mor...
Jakob.
Jeg skal fortælle dig noget.
Jeg har fortalt far om centrifugalregulatoren.
- Hør nu efter... - Hvad er der?
Jeg har tænkt på, at du måske burde gifte dig.
Er du blevet vanvittig?
Jeg ved, hvad jeg siger.
Hvem skulle jeg gifte mig med?
Florinche er en sød pige.
- Og hun synger så fint. - Florinche! Hun kender mig slet ikke.
Hun kommer forbi hver eneste uge og spørger mig, hvad Jakob laver.
Og hvad siger du så?
At du altid er alene.
Og så siger hun, at hun også altid er alene.
Jeg kan ikke tænke på bryllup. Jeg skriver med en gehejmeråd.
Jeg beviste, at han havde lavet en fejl, og nu vil han vide, hvordan jeg gjorde.
Han siger i bogen, at cayucahúaernes og xancaráoernes sprog er dialekter -
- men det er selvstændige sprog. Nu diskuterer vi det pr. brev.
Siden jul. Alene?
Det er jeg da slet ikke.
Kan du ikke forstå det? Jeg er ikke alene.
Hun synger da så dejligt.
Mener I det?
Ja.
Nordlig retning.
Vi afstemmer.
Det stemmer. Stil dig i markskellet.
Stands.
Gode mand, kan De sige mig, hvad landsbyen hedder?
Derovre? Det er Schabbach.
Benjamin.
Nu har vi en maskine, der kan passe sig selv.
- Når den kører, så kører den. - Jeg er stolt af dig.
Så er det nu. Lad os prøve den.
Kom nærmere.
Kender han en vis Jakob Simon?
Hvad vil De min mand?
Jeg er målløs.
Giv mig mit skrivetøj.
"Højagtede Jakob Simon.
På vejen fra Berlin til Paris havde vi gerne besøgt en mester -
- der dalede ned fra himlen -
- men han flygtede fra sin egen berømmelse.
Må han forblive videnskaben tro. Mine hjerteligste hilsner -
- Alexander von Humboldt."
Så er der alligevel noget med de breve fra Berlin.
- Du er blevet så let som en fugl. - Jeg bliver svimmel.
- Du kan snart flyve. - Jeg er bange.
Jeg har fundet en dejlig udsigt til dig.
Se... Der ligger Jettches mors mølle.
Og der ligger Gehwiller og Hene. Alt ligger for dine fødder.
Hele verden.
Jeg skal bare lukke øjnene for at nå mit mål.
Fjerne lande.
Ukendte byer i urskove.
Kystbyer.
Hvis jeg kunne flyve...
Ved du, hvor jeg ville flyve hen?
Til Brasilien og se, hvordan det går med Gustav.
Nej.
Til Henwiller... hvor jeg var barn.
Der behøver du da ikke at flyve til.
Jo, i min alder.
Bare Gustav dog ville skrive.
Der er allerede gået 13 måneder.
Margret er holdt op med at trække vejret.
Ved siden af dig i sengen?
I behøver ikke at kigge. Hun ligger helt fredfyldt.
Sådan er det.
Forhåbentlig er der ikke sket Gustav og Henriette noget.
Hallo? Er der nogen?
Post! Hr. Simon!
Gustav har skrevet!
"Kære alle derhjemme.
Efter næsten 60 dage til søs er vi ankommet til Rio de Janeiro.
Rejsen over havet var ofte urolig.
Syv børn og tre voksne døde og blev overladt til havet.
Mod bestikkelse fordoblede kokken maden for nogle -
- mens andre på trods af kontrakten intet fik.
Ved ankomsten tilbragte vi uger i et opsamlingshus.
Der var vores dokumenter ikke noget værd.
Men efter Gustavs klager anviste agenten et skib til Porto Alegre.
Da vi nåede frem, viste en anden agent os vores jord på et landkort -
- og udfærdigede skødet til os.
Det var mestendels urskov. En lille del af det var engang blevet bearbejdet -
- hvorefter det var blevet opgivet og atter var groet til.
Vi måtte knokle fra morgen til aften for at få noget brugbar agerjord.
Frans Olm og hans familie lever en dagsrejse herfra.
Deres ene datter, Friedchen, har fået en stilling i Porto Alegre.
Olm-familien fandt flere agater og ædelsten under pløjningen.
De havde været til gavn derhjemme. Sig det til min mor.
Efter et halvt år går det bedre for os alle.
Kvæget er endelig ankommet. Nu har Gustav 40 kreaturer.
50 hektar jord.
Og det træhus, vi har bygget, har en dør, der kan låses.
Slangerne er fordrevet. Vi har endnu ikke set nogen indianere.
Derfor kan jeg ikke tiltale dem med Jakobs sætning...
Te-yu kam-si u-uklu tand-la-o."
Det har Jettche skrevet.
Det her er fra Gustav.
"Mine kære. Vi har det godt. Hveden har slået rødder -
- og den 8. marts fødte Jette en datter -
- som vi døbte Jakobinchen. Et livskraftigt barn -
- og med Guds hjælp vil hun vokse op i vores nye hjemstavn.
Jeres hengivne Gustav og Jette.
Hils alle fra os.
Mor, far -
- Lena og hendes mand og oldemor.
Jakob skal også hilse Lotte Niem og familien Morsch.
Og især Florinche. Sig til hende, at hendes brødre har det godt.
De lever ti dagsrejser mod nord og har fået arbejde på et garveri.
Hils også Sophie og Margotchen og alle naboerne.
Nauert og Bodtländer i Schabbach og Linneman i Kirchwiller."
Til minde om min bror Guido Reitz. (1946-2008)
Oversat af Kenneth Thordal Dansk Video Tekst